![](https://opozitia.net/wp-content/uploads/2024/09/22-11.png)
Un comentariu de Hermann Ploppa (Germania)
Încă o dată s-a lansat apelul pentru alegerea europarlamentarilor în Parlamentul European. Dar putem vota pe oricine dorim. Pentru că toate deciziile se iau la Bruxelles. Și nu la Strasbourg.
Ura. Cetățenii din țările Uniunii Europene pot alege un total de 750 de europarlamentari pentru Parlamentul din confortabilul Strasbourg. Acești europarlamentari vor decide apoi soarta Europei. Sau cel puțin așa ni se spune mereu și mereu. Se vorbește chiar de „alegeri fatale”. Ne îndreptăm spre o Europă liberă, unită, guvernată și controlată de autorități democratice. Așa cum îi stă bine unei democrații, puterea este bine împărțită între puterea judiciară (administrarea justiției), executivă (guvernul) și legislativă (parlamentul). Aceste trei brațe ale puterii se controlează reciproc, astfel încât niciuna dintre cele trei ramuri nu poate exercita o putere unică.
Este acesta într-adevăr cazul? Am arătat deja că ramura legislativă nu există de fapt în această mega-mașină europeană <1>. Iar asta se datorează faptului că Parlamentul European de la Strasbourg nu are drept de inițiativă. Cu alte cuvinte, nu poate elabora și pune în aplicare proiecte de legi din proprie inițiativă. Parlamentul de la Strasbourg poate doar să dea cu capul de legile pe care Comisia Europeană le-a propus. Acesta poate accepta sau respinge candidații aleși de Bruxelles pentru președinția Comisiei Europene. Parlamentul European poate chiar să îl demită pe președintele Comisiei Europene în orice moment. Dar numai cu o majoritate de două treimi. Oricine cunoaște facțiunile de partid unsuroase știe că demiterea este practic imposibilă.
Parlamentul European este singurul organism al blocului comunitar ales direct de către cetățeni. Și tocmai de aceea Parlamentul nu are niciun cuvânt de spus. Așadar, această aripă de control reciproc și de limitare a puterii este paralizată din start. Ce se întâmplă cu restul? Unul dintre fundamentele unei democrații autentice este transparența. Cu alte cuvinte, fiecare cetățean ar trebui să cunoască cel puțin elementele de bază ale mașinăriei care ia decizii importante în numele lor. Dar chiar și eu abia reușesc să înțeleg jungla de instituții de la nivel european care ne decid viețile. În linii mari, există două categorii de eurocrație. Pe de o parte, există instituții organizate pe o bază interguvernamentală. Interguvernamentală înseamnă că guvernele naționale fac schimb de informații în cadrul comisiilor pe picior de egalitate. Nimeni nu este – cel puțin în teorie – mai presus de altcineva.
Apoi, există instituțiile supranaționale. Instituțiile supranaționale sunt deasupra guvernelor naționale și pot impune reglementări guvernelor naționale. Un adevărat amalgam de instituții supranaționale și interguvernamentale decide ce se poate face în țările UE și ce este interzis. Printre organismele interguvernamentale se numără, de exemplu, Consiliul Uniunii Europene, Consiliul European și Consiliul Afaceri Externe. Din aceste organisme fac parte reprezentanți ai guvernelor naționale. Consiliile au destul de multe de decis, dar numai în domenii foarte bine definite. Și puteți spune ce doriți: aici, desigur, cei doi elefanți Germania și Franța au un cuvânt important de spus.
Cu toate acestea, de la Tratatul de la Lisabona din 2007, nivelul supranațional a căpătat o mare putere și autoritate. Noile atribuții ar fi trebuit să fie legitimate printr-o constituție separată pentru nou înființata Uniune Europeană, aprobată prin referendumuri în toate statele UE. Cu toate acestea, referendumurile au fost clar respinse în Țările de Jos și în Franța, iar apoi și în Irlanda. În Irlanda, votul a fost ținut până când s-a obținut rezultatul dorit. În alte țări, inclusiv în Germania, a fost mai bine să nu se întrebe deloc poporul, ci să se lase Bundestagul și Bundesrat să voteze noua constituție a UE. Așa că acum nu avem de fapt o constituție a UE. Dar avem un guvern al UE sub forma Comisiei Europene, care nu a fost aleasă de către popor. Deși nealeasă, are o putere nelimitată caracteristică doar dictaturilor.
Președintele Comisiei a trebuit mai întâi să țină piept Parlamentului European. Doamnei von der Leyen i s-a permis apoi să își aleagă cei 26 de comisari, miniștrii europeni, ca să spunem așa, după cum dorea. De ce un total de 27 de comisari? Pentru că ei doresc ca fiecare țară din UE, oricât de mică ar fi, să aibă propriul „ministru” în guvern. Dar, din nou, doar elefanții din UE sunt cei care conduc. Von der Leyen este un președinte german. Apoi, există o serie de „vicepreședinți” din țările mici ale UE <2>. Cu toate acestea, doar un singur vicepreședinte este important, și anume Înaltul Comisar Josep Borell Fontelles din Spania. Borell este de facto ministrul de externe al UE. Și, în același timp, vicepreședinte al Comisiei.
Acest guvern al UE este acum, de fapt, deasupra guvernelor naționale. Nu în totalitate, desigur. State puternice, precum Germania sau Franța, ar putea încă să sufoce guvernul UE prin obstrucție tăcută. Dar nu aceasta este intenția. Comisia Europeană inițiază toate legile, care apoi trebuie să fie aprobate cu șeful Parlamentului de la Strasbourg. Nu există nicio șansă ca deputații europeni (…) să iasă din rând și să pice o lege. Biciurile energice ale diferitelor grupuri parlamentare asigură un comportament de vot conform. În realitate, totul este decis doar de regina Ursula a UE: directive, regulamente, decizii, bugetul UE, legi. Regina Ursula poate, de asemenea, să dea instrucțiuni Curții Europene de Justiție pentru ca legile adoptate la nivel național să fie declarate nevalabile. Statul – adică eu, regina Ursula a Eurolandelor!
Bineînțeles, aceasta este doar jumătate din adevăr. Pentru că în spatele Ursulei se află o comunitate puternică.
Ideea unei Europe unite este una veche. Ideea unei națiuni europene pașnice, fără frontiere, a apărut în același timp în care statele naționale, inițiate de mișcări populare, au fost folosite în mod abuziv ca instrumente de înarmare fără precedent. O idee onorabilă. Cu toate acestea, după distrugerea Europei în cel de-al Doilea Război Mondial, oamenii obișnuiți au fost inițial preocupați de simpla menținere a existenței lor. Situația a fost folosită de grupurile de reflecție ale marilor corporații și bănci anglo-americane pentru a reconstrui Europa distrusă după placul acelorași bănci și corporații. În plus, SUA aveau nevoie de Europa de Vest ca portavion terestru pentru planurile de cucerire împotriva Uniunii Sovietice <3>. Statele naționale vest-europene, sau ceea ce mai rămăsese din ele, trebuiau să fie aduse în conformitate cu standardele SUA. Pentru a putea purta un război eficient împotriva Uniunii Sovietice și a Pactului de la Varșovia, a trebuit să se adapteze amalgamul de norme, reguli și convenții diferite din țările Europei Occidentale. Acest lucru a necesitat o agendă sincronizată. Standardele economice americane fuseseră deja aplicate cu succes în Europa ca parte a Planului Marshall. Iar pentru a uni zăcămintele de cărbune germane și cele de minereu franceze într-o industrie siderurgică eficientă, a fost înființată Comunitatea Cărbunelui și Oțelului <4>.
Nu este o coincidență faptul că fondarea predecesorului UE, Comunitatea Economică Europeană (CEE), poate fi urmărită până la inițiativa faimoasei Conferințe Bilderberg. Cu toate acestea, la sfârșitul anilor 1950, statele naționale erau încă atât de puternice încât numai mecanismele interguvernamentale erau potrivite pentru administrarea CEE. La acea vreme, nu era încă posibil ca o autoritate să aibă întâietate față de guvernele naționale. Reprezentanții școlii radicale de piață din jurul lui Milton Friedman și Friedrich von Hayek au trebuit să intre mai întâi în joc. La sfatul lor, statele naționale au fost împinse într-o astfel de capcană a datoriilor încât abia dacă au fost capabile să acționeze. Cu cât statele aveau mai puțini bani la dispoziție pentru a urmări ele însele politici creative, cu atât mai multe fundații și grupuri de reflecție private au luat locul statului. Un cerc vicios: sub presiunea grupurilor de reflecție private, statul reduce din ce în ce mai mult taxele pentru bănci și corporații multinaționale. Ca urmare, statul are din ce în ce mai puțini bani la dispoziție. Aparatul de stat este din ce în ce mai mult infiltrat de oameni din sectorul industrial și bancar. Astfel, nu este de mirare că indivizi super-bogați precum Elon Musk au acum mai mult capital la dispoziție decât statele naționale de dimensiuni medii. Lobby-urile de afaceri acționează ca șoptitori guvernamentali pentru acești onorabili domni.
În această situație, a sosit momentul pentru decapitalizarea statelor naționale. Și era timpul să se plaseze un superguvern supranațional deasupra guvernelor naționale. Fenomenul s-a întâmplat odată cu transformarea Comunității Europene (CE) în Uniunea Europeană, în noua sa plinătate de putere ca super-stat european. Acest super-stat este acum complet adaptat la nevoile corporațiilor și băncilor globale. În detașarea sa (asemănătoare unei nave spațiale) de orice control democratic, Comisia Europeană creează condițiile ideale de investiție pentru o nouă concentrare fără probleme a capitalului. Pentru „distrugerea creativă” a structurilor regionale în favoarea controlului centralizat. În favoarea accesului nelimitat la corpurile și mințile cetățenilor europeni, care sunt supuși fără apărare acestui monstru de la Bruxelles.
Și este de la sine înțeles că această Constituție a UE nu a fost concepută de politicienii europeni în numele alegătorilor lor. În spatele scenei avem centre de greutate extrem de puternice, a căror existență nu este cunoscută de cetățenii obișnuiți. Este vorba de cercuri de elită din industrie și finanțe, alese cu grijă. ”Businesseurope” este organizația umbrelă a asociațiilor naționale de afaceri. În cazul Germaniei, Confederația asociațiilor patronale germane (BDA) și Federația industriilor germane (BDI) sunt membre ale Businesseurope. În al doilea rând, Masa rotundă europeană a industriașilor a avut un rol esențial în redactarea Constituției de la Lisabona <5>. Masa rotundă europeană a industriașilor reprezintă marile corporații europene. Doar aproximativ patruzeci de manageri de top stau în jurul acestei mese rotunde și stabilesc agenda Uniunii Europene. De asemenea, ei au scris Constituția UE.
Și astfel, nimeni nu trebuie să creadă că propunerile legislative ale Comisiei Europene sunt creația politicienilor și a funcționarilor din ministere reuniți acolo. Contribuțiile nu provin doar de la masa rotundă europeană. Pentru a se asigura că totul decurge conform dorințelor corporațiilor și băncilor, până la cea mai mică reglementare, aproximativ 12.000 de organizații de lobby s-au înregistrat oficial la Bruxelles în calitate de „consilieri” ai guvernului european <6>. Se estimează că există în jur de 30.000 de organizații de lobby care își croiesc drum prin Bruxelles și influențează legile europene <7>. Acestea se bucură de așa-numitul „acces privilegiat” la centrele nervoase ale eurocrației. Asta înseamnă că lobbyiștii pot pur și simplu să apară în birourile specialiștilor relevanți în orice moment și să discute cu aceștia, precum un reprezentant farmaceutic cu un medic în cabinetul său. Un cetățean obișnuit ar trebui să îndrăznească să ceară în mod spontan să fie admis în templul de rugăciune al eurocrației. Probabil că ar exista niște domni voinici îmbrăcați în negru care ne-ar escorta afară politicos, dar ferm.
Așa că acum vă puteți gândi din nou dacă doriți să participați la alegerile pentru Parlamentul European. Poate că ați pus ochii pe un ”avocat al cetățeanului” care vă va convinge. Dacă acesta vă spune: „Nu vă promit nimic. Pentru că nu am absolut nimic de spus în cabina de bârfe de la Strasbourg. Dar voi încerca să folosesc mijloacele de care dispun în calitate de europarlamentar pentru a vă ține la curent cu ultimele manevre frauduloase.” Atunci da, atunci ar trebui să votați pentru bărbatul sau femeia respectivă.
Surse și comentarii
<1> https://apolut.net/europa-parlament-2024-wahl-der-qual-teil-1-von-hermann-ploppa/
<2> https://commissioners.ec.europa.eu/index_de
<3> Explicat în detaliu în Hermann Ploppa: Die Macher hinter den Kulissen – Wie transatlantische Netzwerke heimlich die Demokratie unterwandern. Frankfurt/Main 2014
<4> Hermann Ploppa: Der Griff nach Eurasien – Die Hintergründe des ewigen Krieges gegen Russland. Marburg 2019
<5> https://ert.eu/members/
<6> https://corporateeurope.org/sites/default/files/lobbyplanet_map_de.pdf
<7> https://lobbypedia.de/wiki/Lobbyismus_in_der_EU
Platforma Opozitia.net depinde exclusiv de donațiile Patrioților. Ea va exista cât timp VOI veți considera că are sens să existe. Fiecare donație, cât de mică, ne aduce mai aproape de Libertatea de altădată. Ne ajută să avem o voce din ce în ce mai puternică. Ne ajută să rezistăm în fața ofensivei nemaintâlnite din partea Globaliștilor fără niciun Dumnezeu.
Conturi ING BANK
RO70INGB0000999906930786 (RON)
RO65INGB0000999911989038 (EUR - SWIFT INGBROBU)
Tel: 0791.287.318 --- @adrian6j60
George1 spune:
În aceste condiții, ce mai este de făcut? Poporul român, de exemplu, e mare fan UE. Impactul economic pozitiv al plecării românilor în Vest și căpătuirea multora dintre ei acolo îi face pe mulți concetățeni să nu vada decât „lapte și miere” in UE, deși prosperitatea e pe ducă, iar UE se duce la fund văzând cu ochii. Au popoarele UE vreo șansă să își ia soarta în mâini și sa scape de plutocrație/corporatocrație?