![](https://opozitia.net/wp-content/uploads/2024/09/22-11.png)
Consiliul pentru Relații Externe (CFR)(1) – un think tank privat din SUA care se concentrează pe probleme de politică externă și care are birouri la New York și Washington – este un barometru pentru ”stabilirea cursului” geopolitic planificat de o elită americană controlabilă, în special atunci când vine vorba de problema războiului sau a păcii. A fost fondată la New York în 1921 de Edward M. House, pe atunci cel mai important consilier de politică externă al președintelui Woodrow Wilson (1913-1921), cunoscut în mod obișnuit doar sub numele de colonelul House (un rang onorific)(2). House a fost ajutat de bancherii de origine germană Paul M. Warburg, Otto Hermann Kahn, de cel mai influent jurnalist american Walter Lippmann(3), precum și de antreprenori, bancheri și politicieni de rang înalt din New York(4).
CFR este strâns legat de think tank-ul britanic Chatham House și de Carnegie Endowment for International Peace. Acestea se numără printre cele mai influente patru grupuri de reflecție private din lume(5), fiind recunoscute ca având o funcție remarcabilă în procesul de formulare a strategiilor de politică externă. Portavocea lor este publicația internă ”Foreign Affairs”, o revistă bilunară specializată în domeniul relațiilor internaționale. Începând din aprilie 1945, sediul central este fosta locuință a directorului Standard Oil, Harold Irving Pratt, din Manhattan, New York(6).(6) Filiale se află la Washington, Londra și Tokyo.
Având în vedere profunzimea și amploarea acestor instituții de elită, publicațiile ar trebui să aibă greutate. Mai presus de toate, este posibil să se comunice un conținut țintit prin intermediul autorilor selectați și, astfel, să se recunoască și orientarea geopolitică a acestor grupuri de reflecție. Dezinformarea deliberată nu poate fi exclusă.
Anul 2023 a început cu contribuții belicoase din partea neoconservatorului Robert Kagan, printre alții, iar acest impuls a continuat în primul număr din 2024.
Fareed Zakaria, prezentator CNN și autor al cărții în curs de apariție ”Age of Revolutions: Progress and Backlash From 1600 to the Present” (Epoca revoluțiilor: progres și reacții adverse de la 1600 până în prezent), a fost lăsat să dea startul cu articolul său de 10 pagini ”The Self-Doubting Superpower – America nu ar trebui să renunțe la lumea pe care a creat-o”(7).
Numai subtitlul dezvăluie linia de gândire a autorului și, prin urmare, obiectivele geopolitice pe care le urmărește.
Pornind de la faptul că, potrivit unui sondaj Gallup de lungă durată, proporția americanilor ”mulțumiți” de felul în care merg lucrurile este în prezent de numai 20%, Fareed Zakaria încearcă să reînvie patriotismul, simțul misiunii și entuziasmul pentru război în lecția sa plictisitoare. El salută multe dintre măsurile luate de administrația Biden pentru a corecta golirea de conținut a Statelor Unite. Cu toate acestea, el pune sub semnul întrebării logica conform căreia industria și populația trebuie protejate și susținute prin tarife, subvenții și alte forme de asistență. În prezent, Statele Unite au cele mai mari tarife la importuri de la Legea Smoot-Hawley din 1930, iar politica economică a Washingtonului este din ce în ce mai defensivă pentru a proteja o țară care se presupune că a pierdut în ultimele decenii. În comparație cu principalii săi concurenți și rivali, Statele Unite se află încă într-o poziție superioară.
Este încă numărul unu – chiar dacă multe țări din întreaga lume au câștigat în putere și încredere în sine și nu se mai supun directivelor americane. Unele dintre ele încearcă în mod activ să conteste poziția dominantă a Statelor Unite și ordinea care a fost construită în jurul acesteia. În aceste noi circumstanțe, Washingtonul ar avea nevoie de o nouă strategie care să recunoască faptul că, deși SUA rămâne o putere formidabilă, trebuie să opereze într-o lume mult mai puțin liniștită. Provocarea pentru Washington ar fi aceea de a acționa rapid, dar fără a fi temător. ”Astăzi, însă, ea rămâne cuprinsă de panică și îndoială”, a declarat Zakaria, prezentatorul CNN. De asemenea, SUA s-ar afla într-o poziție excepțională în ceea ce privește ”puterea dură”. Istoricul economic Angus Maddison este de acord cu teza și consideră că cea mai mare putere mondială are adesea și cel mai mare avans în cele mai importante tehnologii ale timpului său – Olanda în secolul al XVII-lea și Regatul Unit în secolul al XIX-lea. America ar putea fi chiar mai puternică în secolul XXI decât a fost în secolul XX.
Nouă din cele zece companii de top din lume sunt americane. În plus, cele mai valoroase zece companii americane de tehnologie au o capitalizare de piață mai mare decât valoarea burselor de valori din Canada, Franța, Germania și Regatul Unit la un loc. Și dacă Statele Unite domină complet tehnologiile prezentului – în special digitalizarea și internetul -, ele au succes și în industriile viitorului, cum ar fi inteligența artificială și biotehnologia.
În plus, Statele Unite sunt lideri într-un domeniu care a fost, din punct de vedere istoric, un atribut cheie al puterii unei națiuni: energia. În prezent, este cel mai mare producător de petrol și gaze din lume – mai mare chiar decât Rusia sau Arabia Saudită.
Statele Unite au, de asemenea, un viitor luminos în ceea ce privește demografia: ”Este singura dintre economiile avansate ale lumii cu un profil demografic rezonabil de sănătos. Rata de fertilitate în SUA este în prezent de 1,7 copii pe femeie, sub nivelul de înlocuire de 2,1, comparativ cu 1,5 în Germania, 1,1 în China și 0,8 în Coreea de Sud. În mod esențial, Statele Unite compensează fertilitatea scăzută prin imigrație și asimilare reușită. Țara primește aproximativ un milion de imigranți legali în fiecare an … Una din cinci persoane de pe glob care trăiesc în afara țării lor de naștere locuiește în Statele Unite, iar populația imigrantă este de aproape patru ori mai mare decât cea a Germaniei, următoarea țară de imigrație (spre deosebire de Statele Unite, care nu are legi privind imigrația). În timp ce China, Japonia și Europa vor cunoaște un declin demografic în următoarele decenii, se așteaptă ca Statele Unite să continue să crească din acest motiv.”(8)
Zakaria a evitat cu abilitate capcanele datoriei naționale propunând introducerea unei taxe pe valoarea adăugată. Deși nu există încă în SUA, ea există în toate celelalte economii importante din lume, adesea la rate de aproximativ 20%. Biroul de buget al Congresului estimează că o TVA de cinci procente ar strânge 3 trilioane de dolari pe parcursul unui deceniu – 300 de milioane de dolari pe an – și, desigur, o rată mai mare ar strânge mult mai mult. Pentru autor, aceasta nu este o imagine a unei disfuncții structurale incurabile care va duce inevitabil la colaps.
Dar o privire mai atentă dezvăluie o imagine diferită: de ani de zile, datoria SUA se grăbește din record în record. În noiembrie 2023, datoria națională a SUA a crescut cu aproximativ 100 de miliarde USD față de luna precedentă, ajungând la aproximativ 33.800 de miliarde USD(9).
Ca și în anii precedenți, acest nivel al datoriei plasează Statele Unite pe primul loc la nivel mondial în clasamentul controversat al celor mai îndatorate țări. Și, încă o dată, datoria SUA are o singură cale de urmat: în sus(10). Deși corporațiile americane active la nivel mondial obțin profituri uriașe, poporul american nu prea are parte de ele: încă din 2013, 47 de milioane de persoane care trăiesc în SUA erau dependente de bonuri de masă și, adesea, sunt necesare două sau mai multe locuri de muncă pentru a câștiga un trai modest(11).
Potrivit lui Zakaria, operațiunile militare americane au fost efectuate pentru a elibera Kuweitul, de exemplu, pentru a pune capăt războaielor din Iugoslavia sau pentru a convinge Organizația pentru Eliberarea Palestinei să renunțe la terorism și să recunoască Israelul.
Chiar dacă respectivele operațiuni au avut loc în urmă cu aproape 30 de ani, ele ar trebui să fie încă proaspete în mintea celor de peste 50 de ani – generația tânără ar putea face câteva cercetări. Atunci, probabil că imaginea SUA ar fi alta.
Ca o amintire:
În timpul celui de-al doilea Război din Golf, o campanie de PR plătită a schimbat starea de spirit a publicului. Pe 10 octombrie 1990, ”Nayirah”, o kuweitiană în vârstă de 15 ani, a povestit cu lacrimi în ochi Comisiei pentru drepturile omului din Camera Reprezentanților a SUA cum irakienii au invadat spitalul kuweitian în care ea făcea voluntariat la acea vreme și au scos bebelușii din incubatoare pentru a-i lăsa să moară pe podeaua rece. Președintele de atunci al SUA, George H.W. Bush, i-a raportat emirului Kuweitului pe 15 octombrie 1990. În săptămânile următoare, Bush a promovat povestea în beneficiul său, în cinci rânduri. Știrea a făcut înconjurul lumii și s-a imprimat în creierul oamenilor. Chiar și Amnesty International a căzut în capcană(12) Pe 27 noiembrie 1990, ”Nayirah” și-a repetat povestea chiar și în fața Consiliului de Securitate al ONU – de data aceasta însoțită de un alt ”martor ocular”, ”chirurgul Dr. Behbehani”, care a confirmat incidentele și chiar a susținut că a asistat la înmormântarea a 40 de copii care au murit în acest fel(13).(13) Senatul și-a dat apoi aprobarea pentru războiul împotriva Irakului cu 52 de voturi la 47, iar Camera Reprezentanților cu 250 de voturi la 183.
Chiar înainte ca Organizația Tratatului de la Varșovia și Uniunea Sovietică să se dizolve, SUA au aprins fitilul pentru războiul civil din Iugoslavia.
În 1950 – la un an după înființarea NATO – SUA au inclus Iugoslavia în cercul țărilor beneficiare ale ajutorului Marshall. În schimb, Iugoslavia trebuia să împiedice Uniunea Sovietică să mărșăluiască spre Marea Adriatică în caz de război(14).(14) Această strategie NATO dezvăluie adevăratele intenții ale Planului Marshall(15) Odată cu aparenta victorie în Războiul Rece, Iugoslavia nu mai era necesară – fondurile au fost imediat anulate. Din acest motiv, pe 5 noiembrie 1990 – cu un an înainte de destrămarea ”Republicii Socialiste Federative Iugoslavia” (RSFY) – Congresul SUA a adoptat ”Legea 101 513 privind alocarea de credite pentru operațiuni externe”. În termen de 6 luni, SUA au retras tot sprijinul acordat Iugoslaviei. Fondurile urmau apoi să fie acordate acelor republici care s-au desprins din Iugoslavia socialistă.
Trei săptămâni mai târziu, ”New York Times” a prezis, în mod logic, că această clauză va declanșa ”un război civil sângeros”(16).
”Regizorul” acestei macabre piese de teatru stătea în Pentagon. Printre altele, Pentagonul i-a sprijinit pe croați în ofensiva ”Oluja” (Furtuna) din Krajina(17), în care aproape 200.000 de sârbi au fost alungați din Krajina(18).
Se spune că soldații croați ar fi fost instruiți la baza militară americană de la Fort Irwin. De asemenea, se spune că societatea americană Military Professional Resources Incorporated (MPRI) ar fi oferit asistență suplimentară pentru instruire direct în Croația(19).
Punctul culminant a fost războiul lansat de NATO împotriva restului Iugoslaviei pe 24 martie 1999, fără un mandat ONU. Acesta a fost precedat de tratatul elaborat de NATO și denumit după locul unde au avut loc negocierile din 1999, în castelul Rambouillet de lângă Paris.
Partea iugoslavă a acceptat conținutul ”documentului de la Rambouillet”. Conform acesteia, Kosovo urma să primească o autonomie completă în cadrul Serbiei, dar să rămână sub suveranitate sârbă, UÇK urma să fie dezarmată, iar trupele NATO urmau să fie staționate în Kosovo. Serbia a fost de acord cu toate punctele. Pactul a eliminat motivul războiului. Este motivul pentru care geniile de la Rambouillet – secretarul de stat american Madeleine Albright și ministrul german de externe Joseph (Joschka) Fischer – au venit cu anexa B la tratat. Această anexă militară a rămas secretă. Însă, întrucât cerea subjugarea completă a Serbiei la NATO, Serbia a respins-o. Presa occidentală a raportat oficial că negocierile de la Rambouillet au eșuat. Cu toate acestea, ele au eșuat doar din cauza anexei, care le-a oferit în cele din urmă motivul dorit pentru război.
George Kenney(20), la fel ca mulți alți critici, a recunoscut în ”planul ipocrit de la Rambouillet” un pretext pentru bombardament: ”Tratatul cerea în anexa sa militară B ”ceea ce ar fi fost capitularea necondiționată a Iugoslaviei”(21).” Articolul 6a din anexa B prevedea: ”NATO se va bucura de imunitate față de orice proces juridic, fie el civil, administrativ sau penal. ”(22) James Rubin, consilier al secretarului de stat american Albright, a confirmat că pregătirea necesară pentru războiul aerian a fost făcută în mod țintit: ”Nu ne-am făcut iluzii că sârbii vor ceda rapid la cererile noastre și că vor rezolva totul la Rambouillet. A fost prioritatea noastră principală să-i facem pe europeni să se unească în spatele loviturilor aeriene, definind clar agresorul și victima.”(23)
Conținutul Anexei B a fost ascuns de ministrul de externe Fischer cancelarului, cabinetului și Parlamentului, iar Lafontaine a aflat abia mai târziu din presă(24), la fel ca și purtătoarea de cuvânt a Verzilor pentru apărare, Angelika Beer(25), care a declarat apoi: „Dacă aș fi știut asta, nu aș fi fost de acord cu misiunea de război”. Colegul ei din SPD, Hermann Scheer, a considerat că ”guvernul german a greșit crezând și sugerând parlamentului și publicului că acest tratat ar fi putut fi semnat vreodată de Belgrad; chiar și un politician sârb moderat în locul lui Milosevic nu ar fi semnat niciodată acest text.”(26) Expertul în drept internațional Christian Tomuschat a constatat: ”Cu toate acestea, niciun guvern nu trebuie să accepte condiții precum articolul 8, complet excesiv, din anexa B (27) la Acordul de la Rambouillet.”(28). Iar Rudolf Augstein a judecat: ”SUA au stabilit condiții militare la Rambouillet pe care niciun sârb cu studii primare nu le-ar fi putut semna.”(29)
Bill Clinton nu menționează anexa B în memoriile sale și subliniază următorul motiv al războiului: ”Sârbii nu au vrut să accepte o forță de menținere a păcii sub egida NATO.”(30)
Dar o forță de menținere a păcii ar fi fost cu totul altceva decât supunerea față de NATO cerută în Anexa B. Iar NATO nu se deplasa cu adevărat pentru a proteja drepturile omului. Ca întotdeauna, în spatele clișeelor despre libertate și democrație se aflau interese geopolitice solide(31).
La o conferință organizată de Departamentul de Stat al SUA și de American Enterprise Institute în capitala slovacă Bratislava, la sfârșitul lunii aprilie 2000 – avându-l ca invitat pe vicepreședintele de atunci al Adunării Generale a OSCE, Willy Wimmer – aceste interese au fost exprimate în mod deschis cu privire la chestiunile cheie ale Balcanilor și la extinderea NATO spre est: ”Războiul împotriva Republicii Federale Iugoslavia a fost purtat pentru a revizui o decizie greșită luată de generalul Eisenhower în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Staționarea soldaților americani acolo trebuia să fie recuperată din motive strategice… În viitoarea expansiune NATO, situația spațială dintre Marea Baltică și Anatolia trebuia readusă la ceea ce fusese în perioada de glorie a expansiunii romane.”(32)
Ulterior, contrar Rezoluției 1244, frontierele din Europa de Vest au fost redesenate pentru prima dată după 1945, prin separarea Kosovo de Serbia. Kosovo a fost recunoscut de mai puțin de jumătate din țările ONU (88)(33) și este de fapt doar un protectorat al UE și al SUA, care își mențin acolo cea mai mare bază postbelică, Camp Bondsteel, pentru o perioadă inițială de 99 de ani(34).
De la atacul Hamas din 7 octombrie 2023 și de la invazia israeliană ulterioară din Gaza, numeroase articole publicate într-o gamă largă de mijloace de comunicare au încercat să plaseze actualul război din Israel/Gaza într-un context general, astfel încât diferitele dimensiuni ale conflictului de un secol să poată fi mai bine înțelese. Spre deosebire de fragmentul de informație unilaterală și înșelătoare a lui Zakaria, unii cineaști israelieni au întors cu curaj camera de filmat asupra propriei societăți și au dezvăluit adevăruri întunecate despre statul lor și istoria sa.
Printre aceștia, se remarcă veteranul Avi Mograbi, cineast, documentarist și satirist, cu lucrarea sa ”The First 54 Years: A Brief Guide to the Military Occupation” (2021).
Mograbi este membru fondator al inițiativei ”Breaking the Silence”, lansată de un grup de foști soldați. Scopul acesteia este de a documenta abuzurile comise de armata israeliană împotriva civililor palestinieni din Cisiordania ocupată, Ierusalimul de Est și Fâșia Gaza.
Interviurile cu 38 de soldați israelieni sunt intercalate cu comentariile seci ale regizorului cu privire la strategiile guvernului de anexare a teritoriilor arabe.
Mograbi subliniază două fapte de bază și adesea uitate: ”Primul este că Rezoluția 242 a ONU din 1974, care cere retragerea Israelului din teritoriile palestiniene ocupate, a fost ignorată în mod deliberat de aproape fiecare guvern israelian succesiv.
În al doilea rând, faptul că izbucnirile repetate de violență în masă care au început cu prima Intifada din 1987 au fost un rezultat direct al politicii continue de anexare a Israelului.
La fel de revelator este faptul că statul sionist folosește violența pe care o instigă pentru a se prezenta în rolul de victimă în fața comunității internaționale.”(35)
La finalul filmului, Mograbi își exprimă clar disperarea în ceea ce privește o soluție justă cu două state. El consideră că soluția celor două state este doar o iluzie orchestrată de Israel. În opinia sa, restituirea terenurilor furate și dreptul palestinienilor la autodeterminare nu au fost niciodată puse în discuție.
În articolul său ”Superputerea care se îndoiește de sine”, Zakaria se străduiește să nu omită nimic din ceea ce face ca puterea Americii să strălucească. În timp ce China are doar două portavioane (primul a fost construit în Ucraina pentru marina sovietică sub numele de Riga și vândut Chinei în 1998), SUA are 11 portavioane în serviciu. Zakaria este convins că puterea Chinei este limitată și mai mult de faptul că are un singur aliat prin tratat, Coreea de Nord, și o mână de aliați informali, precum Rusia și Pakistanul (dezvoltarea dinamică a statelor BRICS, cu 11 țări la 1 ianuarie 2024, nu este discutată în continuare). Statele Unite, pe de altă parte, au zeci de aliați.
Cu puțin peste un an în urmă, în octombrie 2022, 143 de state, în frunte cu Washingtonul, au condamnat ”anexările ilegale” ale Rusiei în Ucraina. În decembrie 2023, doar nouă țări (Austria, Republica Cehă, Liberia, Micronezia, Nauru, Papua Noua Guinee, Guatemala și Paraguay) au votat alături de SUA împotriva unei încetări imediate a focului umanitar în Gaza, pe care 153 de state (din 193) au cerut-o. Regatul Unit, Germania, Grecia, Italia, Suedia, Japonia, Argentina și Uruguay s-au abținut. În trecut, Washingtonul a reușit să amenințe multe state și să le forțeze să adopte poziția SUA și să respecte regulile sale. Astăzi, oamenii nu mai par să se teamă atât de mult de Washington.
Fareed Zakaria recunoaște cu siguranță că ordinea internațională stabilită de Statele Unite este subminată de tot mai multe state, dar, în opinia sa, SUA rămâne totuși cel mai puternic actor în această ordine.
La urma urmei, ”Vestul plus” reprezintă aproximativ 60% din PIB-ul mondial și 65% din totalul cheltuielilor militare globale. ”Vestul Plus” nu este definit mai departe. Cu toate acestea, în comparație cu cele șapte națiuni industriale de vârf (G7) Germania, Franța, Marea Britanie, Italia, Japonia, Canada și SUA, PIB-ul combinat al statelor BRICS se va ridica la 37% din PIB-ul global până la 1 ianuarie 2024, după includerea celor șase noi state, potrivit președintelui brazilian Luiz Inácio Lula da Silva. Uniunea reprezintă 46% din populația lumii, în timp ce G7 reprezintă doar 10%.
Odată cu extinderea de la ”BRICS 5” la ”BRICS 11”, o asociație mai puternică din punct de vedere economic și cu o populație mult mai numeroasă se stabilește alături de statele G7, care au deschis calea până în prezent. Acest lucru va consolida îndepărtarea, care progresează rapid, de ”lumea unipolară” și de ”ordinea bazată pe reguli” și, de asemenea, va consolida credința multor alte țări în posibilitatea unei ordini mondiale multilaterale(36).
Dar, spre deosebire de China, care, potrivit lui Zakaria, continuă să crească pe un continent aglomerat și ostil, SUA au un avantaj geografic și geopolitic unic. Este înconjurată de două oceane mari și de doi vecini prietenoși. Articolul se încheie cu un omagiu adus președintelui:
Biden ”a pus sub control puterea chineză și a consolidat alianțele din Asia, dar a încercat, de asemenea, să construiască o relație de lucru cu Beijingul. El a răspuns la criza din Ucraina cu o viteză și o abilitate care trebuie să-l fi surprins pe Putin, care se confruntă acum cu un Occident care s-a înțărcat de energia rusă și a impus cele mai dure sancțiuni împotriva unei mari puteri. Niciunul dintre acești pași nu absolvă Ucraina de necesitatea de a câștiga pe câmpul de luptă, dar ei creează un context în care Occidentul are o influență semnificativă, iar Rusia se confruntă cu un viitor sumbru pe termen lung.”(37)
În prefața noii Strategii de securitate națională adoptată la sfârșitul lunii octombrie 2022, președintele Joe Biden a scris: ”Încă din primele zile ale președinției mele, am susținut că lumea noastră se află într-un punct de cotitură”. Administrația sa va folosi acest deceniu crucial ”pentru a promova interesele vitale ale Americii și pentru a poziționa Statele Unite pentru a depăși competitorii noștri geopolitici, pentru a depăși provocările comune și pentru a pune lumea noastră ferm pe calea unui viitor mai luminos și mai plin de speranță”(38).
Principalele priorități strategice stabilite în documentul de securitate sunt ”reducerea amenințării multidisciplinare multifațetate în creștere din partea Chinei, descurajarea amenințării din partea Rusiei la adresa Europei”(39).
Prioritățile amintite sunt urmate de Coreea de Nord și Iran. Acest lucru corespunde exact exigențelor strategiei americane pe termen lung TRADOC 525-3-1 ”Win in a Complex World 2020-2040” din septembrie 2014. Potrivit lui Zakaria, începând din 1945, Statele Unite, care nu au dorit niciodată să fie o putere imperială la scara Regatului Unit sau a Franței, au stabilit un nou tip de relații internaționale.
Sistemul servește atât interesele majorității țărilor din lume, cât și pe cele ale Statelor Unite. Autorul pare să trăiască fie într-o pseudo-realitate, fie se bazează doar pe propagandă.
Sistemul instituit de SUA a fost și este un sistem imperial, extrem de agresiv (recunoscut în mod clar în sigiliul prezidențial: vulturul de mare ține în gheara dreaptă un palmier și în cea stângă 13 săgeți).
În decembrie 1949, la doar câteva luni de la înființarea NATO, organizația a adoptat planul de război ”Dropshot”, cu ajutorul căruia Uniunea Sovietică urma să fie atacată și în mare parte distrusă în 1957. Ca întotdeauna, trebuia să pară că inamicul era agresorul. ”Ipoteza de bază”, conform documentului strict secret, era la propriu: ”Pe 1 ianuarie 1957 sau în jurul acestei date, războiul a fost impus Statelor Unite printr-un act de agresiune din partea URSS și/sau a sateliților săi”(40). Războiul a fost inițial amânat de dezvoltarea satelitului sovietic Sputnik. Dar au urmat noi planuri de război și conflicte prin procură. De asemenea, Zakaria vede Rusia ca pe un ”stat prădător” care trebuie combătut cu orice preț, în timp ce are o mare empatie pentru China.
În acest context, economistul canadian Michael Chossudovsky amintește numărul de morți cauzat de seria neîntreruptă de războaie, lovituri de stat și alte operațiuni subversive ale Statelor Unite de la sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial până în prezent – o cifră estimată la 20-30 de milioane(41). Adică aproximativ de două ori mai multe victime decât în Primul Război Mondial.
În ciuda tuturor dificultăților interne, pe care Zakaria nu le neagă, el consideră că Statele Unite sunt încă în măsură să joace rolul central în menținerea actualului sistem internațional. Atâta timp cât America nu-și pierde încrederea în propriul proiect, ordinea internațională ar putea continua să existe timp de decenii.
Această (dez)ordine internațională trebuie în cele din urmă să fie readusă la temeliile Cartei Atlantice. Preambulul tratatului fondator al Organizației Națiunilor Unite din 26 iunie 1945 stabilește obiectivele universale la care se angajează toate statele membre:
”Noi, popoarele Națiunilor Unite – ferm hotărâte să salvăm generațiile viitoare de flagelul războiului, care de două ori în timpul vieții noastre a adus suferințe incalculabile omenirii, să creăm condiții în care să poată fi menținute justiția și respectul pentru obligațiile care decurg din tratate și din alte surse ale dreptului internațional.”(42)
Focul propagandistic de la Foreign Affairs continuă astfel nestingherit. Având în vedere criza Biden, războinicul de birou și consilierul pe probleme de securitate Jake Sullivan este acum împins în față din partea celui de-al doilea eșalon al așa-numiților democrați. Consiliul pentru Relații Externe i-a oferit prima pagină și eseul principal (”Rădăcinile puterii americane”) în Foreign Affairs.
Având în vedere numărul tot mai mare de atacuri asupra navelor comerciale din Marea Roșie de către rebelii huthi susținuți de Iran, SUA desfășoară în prezent și Operațiunea Prosperity Guardian în Marea Roșie. Sunt implicate 44 de nave din peste 10 țări(43).(43) Scopul operațiunii multilaterale este de a proteja rutele maritime vitale de amenințarea tot mai mare reprezentată de Houthis, de a securiza comerțul și de a susține ”dreptul internațional”(44).(44) Acest lucru pune Iranul în vizor.
Elitele din SUA nu par să fie interesate de pace nicăieri. Aproape că doresc o escaladare spre un al treilea război mondial. Evoluțiile din Marea Roșie, de exemplu, sugerează, de asemenea, acest lucru.
Surse și comentarii
1) https://web.archive.org/web/20060718105425/http://www.cfr.org/about/history/cfr/inquiry.html
2) Godfrey Hodgson: Woodrow Wilson’s Right Hand. Viața colonelului Edward M. House. New Haven 2006
3) https://www.spiegel.de/politik/walter-lippman-a-e206a9a1-0002-0001-0000-000046174564?context=issue
4) https://www.foreignaffairs.com/reviews/review-essay/walter-lippmann-and-american-century; Die Entstehung des Council on Foreign Relations; Franz Steiner Verlag cu sprijinul Universității din Hamburg. S. 28
5) https://web.archive.org/web/20120324070825/http://www.fpri.org/research/thinktanks/GlobalGoToThinkTanks2011.pdf
6) https://www.pratthouse.com
7) https://www.foreignaffairs.com/united-states/self-doubting-superpower-america-fareed-zakaria?utm_medium=promo_email&utm_source=special_send&utm_campaign=PROM_dec23-camp1-promall-a&utm_content=20231213&utm_term=EPPAZ003DC
8) Ibidem.
9) https://de.statista.com/statistik/daten/studie/187893/umfrage/staatsverschuldung-der-usa-monatswerte/
10) https://www.gold.de/staatsverschuldung-usa/
11) https://www.welt.de/wall-street-journal/article114918996/47-Millionen-US-Buerger-leben-von-Essensmarken.html; https://dip.goa.gov.in/2023/06/23/ration-quota-for-the-month-of-july-2023/
12) A se vedea raportul de 84 de pagini privind încălcările irakiene ale drepturilor omului în Kuweit, AI, 19 decembrie 1990.
13) În ianuarie 1992, identitatea tinerei martore a fost dezvăluită – era fiica lui Saud Nasir al-Sabah, ambasadorul kuweitian în SUA. Fata fusese înscenată în mod profesionist ca martor de către Hill & Knowlton. Președintele agenției de relații publice era Craig Fuller, un susținător al lui Bush și fostul său șef de cabinet.
14) https://www.bundesregierung.de/breg-de/service/bulletin/der-marshall-plan-signal-der-solidaritaet-und-des-aufbruchs-rede-von-bundesminister-ruehe-in-garmisch-partenkirchen-803578
15) https://archive.org/details/TheUSLawThatPushedTheBreakUpOfYugoslaviaPublicLaw101513Nov51990MultilateralEconomicAssistance
16) https://www.nd-aktuell.de/artikel/894699.am-anfang-war-ein-us-gesetz.html
17) https://www.derstandard.at/story/695947/usa-unterstuetzten-krajina-offensive
18) https://osteuropa.lpb-bw.de/jugoslawien-krieg
19) https://www.spiegel.de/politik/hilfe-aus-amerika-a-6f5bb7aa-0002-0001-0000-000045506348
20) George Kenney a demisionat din postul său de la Departamentul de Stat al SUA în 1992, în semn de protest față de politica administrației Bush în Balcani.
21) George Kenney: Rolling Thunder. The Rerun, The Nation, 14 iunie 1999.
22) Interim Agreement for Peace and Self-Government In Kosovo.Rambouillet, Franța – 23 februarie 1999, Appendix B: Status of Multi-National Military Implementation Force at http://jurist.law.pitt.edu/ramb.htm din 21 iulie 2008
23) Rubin, James P.: Countdown to a Very Personal War. Financial Times. 30 septembrie/1 octombrie 2000, Pagina 1 de weekend.
24) Lafontaine, Oskar: Das Herz schlägt links. München 1999, p. 242 și 243
25) Ibidem, p. 243
26) Hermann SCHEER, SPD (citat în taz 6.4.99; cf. și SZ 27.4.99)
27) Art. 8) din anexa B: „Personalul NATO, împreună cu vehiculele, aeronavele și echipamentele lor, va putea să se deplaseze liber și fără obstacole și fără restricții de acces pe întreg teritoriul Republicii Federale Iugoslavia, inclusiv în spațiul aerian și apele teritoriale ale acesteia.” Acordul interimar pentru pace și autoguvernare în Kosovo. Rambouillet, Franța – 23 februarie 1999, Anexa B: Statutul forței militare multinaționale de implementare la http://jurist.law.pitt.edu/ramb.htm la 21 iulie 2008.
28) Prof. Christian Tomuschat în WELT din 14 aprilie 1999.
29) Ibidem.
30) Clinton, Bill: Viața mea. Berlin 2004 , p. 1288
31) Președintele Bill Clinton în fața sindicatului american American Federation of State, County and Municipal Employees (AFSCME): „Remarks to AFSCME Biennial Conventions, Washington, D.C. 23 martie 1999.
32) Retipărit în Effenberger, Wolfgang/Wimmer, Willy: Wiederkehr der Hasardeure – Schattenstrategen, Kriegstreiber, stille Profiteure 1914 und heute, Höhr-Grenzhausen 2014, p. 547
33) Recunoașterea internațională a Kosovo, 2023, Wikipedia.com, https://en.wikipedia.org/wiki/International_recognition_of_Kosovo (ultima accesare la 23 iunie 2023) Wikipedia în limba engleză enumeră 101 state cu statut de membru deplin al ONU și trei teritorii fără statut de membru.
teritorii fără și enumeră, de asemenea, cele 13 state care și-ar fi retras (acest termen este folosit în mod explicit) recunoașterea.
34) Serviciul de cercetare al Bundestagului german la adresa https://www.bundestag.de/resource/blob/959762/7a60849ea44b6ac970b0c844369863c4/WD-2-038-23-pdf-data.pdf.
35) În propriile lor cuvinte: Șapte filme israeliene care explorează cauza palestiniană The First 54 Years: An Abbreviated Manual for Military Occupation (2021) (în engleză)
https://www.middleeasteye.net/discover/israel-palestine-seven-israeli-films-palestinian-cause-exploring
36) https://www.anti-spiegel.ru/2023/sechs-neue-mitglieder-und-ein-neues-finanzsystem
37) https://www.foreignaffairs.com/united-states/self-doubting-superpower-america-fareed-zakaria?utm_medium=promo_email&utm_source=special_send&utm_campaign=PROM_dec23-camp1-promall-a&utm_content=20231213&utm_term=EPPAZ003DC
38) Biden-Harris-Administration-National-Security-Strategy-10.2022.pdf (în engleză)
39) Ibidem.
40) Wolfgang Effenberger: Puterea subestimată Höhr-Grenzhausen 2022, p. 148
41) „Din 1945 până astăzi – 20 până la 30 de milioane de oameni uciși de SUA”, de Manlio Dinucci, traducere K. R., Il Manifesto (Italia) , Voltaire Network, 21 noiembrie 2018, www.voltairenet.org/article204026.html
42) https://unric.org/de/charta/
43) https://web.de/magazine/politik/nahostkonflikt/krieg-nahost-eu-verurteilt-schiffs-angriffe-huthis-38988044
44) https://exxpress.at/naechster-kriegsschauplatz-rotes-meer-us-aufmarsch-gegen-houthi-angriffe/
………………
Wolfgang Effenberger, născut în 1946, a dobândit cunoștințe mai profunde despre ”câmpul de luptă nuclear” pregătit de SUA în Europa în calitate de căpitan în armata germană. După doisprezece ani de serviciu, a studiat științe politice și învățământ secundar (construcții/matematică) la München și a predat la un colegiu tehnic pentru tehnologia construcțiilor până în anul 2000. De atunci, a publicat articole despre istoria recentă a Germaniei și despre geopolitica SUA. Cele mai recente lucrări ale sale sunt ”Schwarzbuch EU & NATO” (2020) și ”Die unterschätzte Macht” (2022).
Platforma Opozitia.net depinde exclusiv de donațiile Patrioților. Ea va exista cât timp VOI veți considera că are sens să existe. Fiecare donație, cât de mică, ne aduce mai aproape de Libertatea de altădată. Ne ajută să avem o voce din ce în ce mai puternică. Ne ajută să rezistăm în fața ofensivei nemaintâlnite din partea Globaliștilor fără niciun Dumnezeu.
Conturi ING BANK
RO70INGB0000999906930786 (RON)
RO65INGB0000999911989038 (EUR - SWIFT INGBROBU)
Tel: 0791.287.318 --- @adrian6j60